Г. "Лъчите на смъртта": Една необичайна инсталация в университета в Хайлделберг През Първата Световна война, както е добре известно, Никола Тесла се обърнал първо към американските, а после към европейските военни сили с идеята за "лъч на смъртта", високоенергиен лъч, способен да стопи "двигателите на самолет" от разстояние. Между двете Световни войни във всяка западна държава излъчвали научно-фантастични филми върху тази концепция, както и един много известен филм с Борис Карлоф, вечният "зъл гений", в ролята на побъркан изобретател, играещ си с лъчи на смъртта и световното господство. В Англия, Германия, Франция и Италия преди Втората Световна война кино публиката се наслаждавала на подобни машинарии в стил "Бък Роджърс".
После, когато се появи Мита за нацистките НЛОта, отново от същия кръг на малкото отрезвили се следвоенни нацистки симпатизанти, започнаха да се прокарват удивителни и конкретни твърдения за впечатляващи лъчеви оръжия, за моторстопмители (от немски: средство за спиране на мотор), устройство, което прилича на модерните електро-магнитни пулсови оръжия, конструирани с целта да извадят от строя електрическите вериги, за електромагнитни оръдия и за едно мистериозно оръжие, което германците разработвали, наречено Крафтстралканоне, "Силно лъчево оръдие". За устройството му за първи път докладва Хенри Стивънс (Henry Stevens).
Бележка от автора: Хенри Стивънс, Германски научно-изследователски проект, Германските лъчи на смъртта (Henry Stevens, German Research Project, The German Death Rays)
Схемата на Крафтстралканоне, възпроизведена от Хенри Стивънс
Странното на вид оръжие с форма на буквата L се състояло от някакъв вид кристал, след това серия кухи тръби, всяка от които фокусиращи неизвестния лъч, генериран от кристала, във все по-тясна и по-тясна точка, докато не излизал от малка дупка, със смъртоносна ефективност, както се твърди, но с ограничен обвхат. Какво е представлявал кристалът, не знаем. Какъв вид лъч се е генерирал, не знаем, въпреки че кухите тръби в смаляващ се мащаб подсказват, че може да е било някаква форма на акустична вълна, но защо е трябвало да се използва кристал, не е ясно. Поради тези причини оръжието обикновено се отхвърля като хрумване на въображението, и Стивънс срещнал много критика заради репрезентацията си.
Само че, спомняйки си някои експерименти и напредъци във физиката, ние сме в позицията да спекулираме какво може да е било оръжието и какъв принцип може да са открили германците - десетилетия по-рано, със сигурност - който да е в основата на функционирането му. През октомври 1997г е публикуван един експериментален и дълбоко теоретичен и математически документ, озаглавен "
Върху съществуването на несмутени прогресивни вълни (UPW) с нормални скорости 0<v<<оо в Природата", от Валдир А. Родригес младши (Waldyr A Rodrigues Jr.) и Джиян-Ю Лу (Jian-Yu Lu). Изследвайки определен клас несмутени вълни, тоест, клас вълнови форми, които не губят нито формата, нито силата си на разстояние, двамата показват, че в рамките на стандартните уравнения могат да се открият най-различни решения за тези вълни.
Бележка от автора: Тоест, уравнението за скаларна хомогенна вълна, уравнението на Клейн-Гордън (Klein-Gordon), уравненията на Максуел, и уравненията на Дирак и Уейл имат такива решения, дори в условията на вакуум. (Rodriguez and Jian-yu, "On the Existence of Undistorted Progressive Waves (UPWs) of Arbitrary Speeds 0<v<oo in Nature, страница 1)
Ако този документ беше просто поредният математически удар към Относителността - демонстрирайки решения на определени уравнения, за което "относителната полиция" би издала акт за превишена скорост - тогава би било лесно да се отхвърли.
За нещастие обаче, основната теза на авторите не се отнася до неразбираеми математически демонстрации на доказателства, а вместо това, тезата им описва метод за генерирането на такива вълни. Те първо забелязват, че решенията на Максуеловите уравнения във вълновод имат както суб-светлинни, така и свръх-светлинни стойности, и заради това, те предлагат прост метод за генериране и за измерване скоростите на такива вълнови структури. Методът бил наречен "Ограничена апертурна приблизителност", или с други думи, метод за процеждането на акустични или дължинни вълни през много малка дупка, и наблюдаване интерференцията на вълновата форма, която излиза от другата страна, и изчисление на скоростта, не на вълната, а на самата интерференция. Ако човек знае радиуса на апертурата (отвора, бел.прев) и силата и честотата на пулсацията, която се процежда през него, човек следователно знае и приблизителната дълбочина на формата на вълновата интерференция, произведената чрез Ограниченото апертурно приближение.
Резултатите от експериментите с акустични дължинни пулсации довели авторите до заключението, че "тези резултати... ни уверяват, че е възможно електромагнитни суб-светлинни и свръх-светлинни вълни да бъдат физически изстрелвани от подходящи устройства". Освен това, авторите на този необичаен документ са "силно уверени", че такава форма на интерференция на вълните "може да се изстреля на голямо разстояние". След това идва скандалното:
Ако вземем това предвид, заедно с резултатите от акустичните експерименти, описани в Раздел 2, стигаме до заключението, че суб-светлинните електромагнитни пулсации... а също и свръх-светлинните рентгенови вълни, могат да се изстрелят от подходящи антени чрез съвременната технология... Въпреки това, електромагнитната рентгенова вълна, която е интерферентна форма, е такава, че гърбицата й пътува със скорост c/cos (ni) > 1. Възниква въпросът: Дали съществуването на свръх-светлинни електромагнитни вълни противоречи на Теорията на относителността на Айнщайн?
Въпреки че тук не е мястото да обобщаваме обемистата им математическа критика към Теорията на относителността, възоснова на експериментите им, заслужава си да се отбележи, че съществуването на този слабо познат и наскоро открит клас вълни, или по-точно, вълново-интерферентни системи, "намеква за разпадане на принципа на Относителността както в активната... така и в пасивната му... версия".
Бележка от автора: Критиката на авторите към тези версии на Относителността и доминирането им в теоретичната и експерименталната физика е силно математическа и кара човек да се замисли.
Това, което излиза от сравнението между този документ и твърденията за Крафтсталканоне, е че явно германците може да са открили и да са извършвали изследвания в подобен, ако не и идентичен, феномен, един феномен, който някои биха нарекли ключов компонент от скаларната физика: електро-магнитна вълнова интерференция за създаването на вълнова система със свръх-светлинна и смъртоносна сила. Те, както изглежда, са експериментирали с някакъв милитаризиран вид устройство за Ограничено апертурно приближение. Но защо кристал? Отчасти, вероятно, защото както е добре известно, кристалите, когато са под напрежение, а акустичното бомбардиране е форма на оказване на натиск, отдават миниатюрни заряди електрическа енергия чрез пиезо-електричния ефект. Но те също така отдават и миниатюрни залпове звук, или "фонони". Но отвъд това твърдение, има ли някакви други индикации, че германците са преследвали екзотични "пост-ядрени" оръжия? Действително има още индикации, че германците са извършвали задълбочени изследвания в "Тесла" технологията и оръжията и в други екзотични технологии за лъчи от елементарни частици в университета в Хайделберг (University of Heidelberg). Както Маер и Меенер докладват, има налична документация, че в Лудвигсхафен (град в югозападна Германия, известен като седалище на най-голямата химическа компания в света, BASF, бел.прев) са се провеждали ядрени изследвания и то не от кой да е, ами от самата I.G. Farben. Но тези изследвания "в действителност имали повече общо с разработването на така наречените "лъчи на смъртта". В една папка, част от тези изследвания, с дата 1 декември 1944г, е отбелязано че работната сила се премества от Лудвигсхафен в Хайделберг през юли 1943г.
Това учреждение в Хайделберг било напълно под земята, било 50 метра дълго и 25 метра широко, таванът бил на височина между 8 и 10 метра с дебелина един метър. Целият бункерен комплекс, както е подробно описан на диаграмата на следващата страница, се състоял от голям параболичен отразител, направен от кварц, един "политрон", електрозахранваща верига, обикаляща периметъра на бункера, склад за разнообразна електрическа екипировка зад кварцовия рефлектор, генератор и трансформатор, "поставка" на която се слагали различни мишени за дезинтегриране и контролно-наблюдателна кабина встрани от поставката. Кварцовият параболичен отразител бил с дебелина един сантиметър. Един доклад от Американското разузнаване, разсекретен едва през 1998г, описва експериментите, извършвани с този и с подобни апарати както следва:
Експерименти: Експериментите включвали голям, сложен атомо-сблъскващ апарат, основните части на който били четири "Spruepole" (положителни) и еда "Fangpol" (отрицателена), всяка около 6 метра висока. Освободените протони се прокарвали през кварцова тръба до Спрюполе (Spruehpole), откъдето били изстрелвани към даден обект, поставен на кварцова чиния на 800 метра разстояние. Това водело... до пълното дезинтегриране на обекта.
Първите два експеримента от този вид... били извършени през декември 43-та и януари 44-та. В един от тях, стоманен куб със страна 10 см (стомана ST0012) бил дезинтегриран за четири десети от секундата. Обектът във втория експеримент бил вода, поставена в голяма кварцова тръба, така направена, че "лъчите" да могат да поразят възможно най-голяма повърхност. Водата изчезнала за две десети от секундата.
Най-зрелищният експеримент бил проведен в началото на април 1944г, когато около 75 плъха били направени да изчезнат по същия начин. Експериментът бил фотографиран от кварцово-облицованата наблюдателна кула, и PW докладва, че нямало следа от пушек или пламък, нито пък останали прашинки или пепел върху желязната чиния. Неговото обяснение за това очевидно нарушаване на законите на физиката е, че плъховете по някакъв начин са били дезинтегрирани до газово състояние, който газ бил поет от желязната чиния.
Оценката на PW: PW се съмнява, че принципът в основата на експериментите по-горе може да влезе във военна употреба за по-малко от две години. Апаратът е екстремно сложен и определено е прекалено голям, за да се мести лесно.
Бележка: този доклад може да се открие в "Harald FSth, Geheime Kommandosache- S III Jonastal und die Siegeswaffenprodiktion: Weitere Spurensuche nach Thuringens Manhattan Project" на стр. 107
Това експериментиране звучи като много по-сложна форма на високоволтов прав ток от експериментите на Тесла с правотокови импулси, навява мисли и за необичайните случайни изчезвания на инструменти и екипировка в инсталациите за арково заваряване на флота на САЩ, които довели до разледване, проведено не от кой да е, а от Т. Таунсенд Браун (T. Townsend Brown) по време на Втората Световна война.
Д. Индикации за експерименти с Енергия от Нулевото пространство (Свободна Енергия) и скаларна физикаИма редица силни индикации, че германците освен това са експериментирали с разнообразие "Теслаподобни" устройства, които могат, в известен смисъл, да се нарекат уреди за Свободна Енергия. През 1978г британското правителство най-накрая разсекрети доклад на Целевия подкомитет на Британското разузнаване (BIOS - British Intelligence Objectives Sub-Committee), в който се говори за две любопитни електрически вериги, изобретени от германския флотски инженер и изобретател Ханс Колер или Коолер (Hans Coler / Kohler). Озаглавен "Изобретението на Ханс Колер, касаещо нов енергоизточник", заключителния доклад на B.I.O.S. № 1043, Точка № 31, лятото на 1946г, този доклад се състоял от тестове и открития относно две странни електрически вериги, създадени в Берлинския университет между Световните войни, под опеката на не кой да е, а на д-р Шуман (Schumann), откривател на Шумановия резонанс на Земята. Само един поглед е достатъчен да обясни защо устройството е привлякло непосредственото внимание на германския флот, който го класифицирал като възможен източник на тиха и безкрайна енергий за захранване на подводници.
![](http://www.bibliotecapleyades.net/sociopolitica/reichblacksun/images/blacksun_33.jpg)
Намотката на Колер
Бел.прев: Ето директен онлайн линк с цялата информация по въпроса - ->
http://www.rexresearch.com/coler/coler2.htmОтбелязва се, че тази шестостенна конструкция от намотки и магнити и двете "въртящи сe" под-вериги нямат абсолютно никакъв източник на енергия. И все пак, пред очите на смутените Колер и д-р Шуман, устройството все пак успявало да произвежда, или по-добре, да прехвърля енергия сякаш от нищото.
Малко се знае по въпроса колко далеч гемранците са стигнали германците с разработването на това устройство, в това число, малко се знае и до къде са стигнали англичаните със същото за двете десетилетия и половина след войната, за да е трябвало да работят върху него до момента на разсекретяването. Необичайното е това, че д-р Шуман е бил въвлечен в секретни германски научни изследвания върху "батерии" чак до 1943г, и в последствие е бил заведен в САЩ като част от операция Кламер. Точно същия този д-р Шуман отбелязва през 1926г, че устройството на Ханс Колер не проявявало "никакъв дефект, шашма или измама що се касае до изобретателя му". Такива устройства за "свободна енергия" явно много рано са влезли в полезрението на ръководителите на Третия Райх - спомнете си срещата между Хитлер, Планк и Шаубергер - и по-специално в полезрението на SS. Правели се устройства, включващи пулсирани Теслови намотки, подозрително подобни на собствения "Импулсо-увеличителен трансформатор" на Тесла.
Едно такова устройство, така-нареченото Карл-Шапелерово устройство (Karl Schappeller Device), заслужава внимателен преглед, защото прилича на друго устройство, открито от Ник Куук и описано в неговата книга "На лов за Енергията от Нулевото пространство". Това странно устройство е описано от Хенри Стивънс както следва:
Устройството на Шапелер в крайна сметка се състои от две отделни части, роторът и статорът. Статорът е направен както следва: повърхността му е овална или с формата на топка, състои се от две стоманени полу-черупки. Тези полу-черупки съдържат вътрешната структура и са херметически затворени. Към всеки "полюс" от всяка полу-черупка са прикачени железни магнити, на които по-голямата част е вътрешна. Това означава, че по-голямата част от магнита е вътре в стоманената топка, и са разположени един срещу друг. Между двата магнита има разстояние и то е в самия център на сферата.
Отвътре топката е облицована с изолация, керамичен материал, оставяйки централна кухина. Вътре в тази кухина и около разстоянието между двата магнита са намотани две вътрешни намотки. Те започват от полюсите на магнитите и всяка свършва в центъра на сферата, като един извод от нея води навън от сферата към ротора. Тези намотки са направени от куха медна тръба, напълнена със специално и тайно вещество, наречено "електрет". Когато излизат от сферата, пълните с електрет медни тръби са заменени с конвенционална медна жица.
От външната повърхност на единия полюс се прави електрическа връзка към единия полюс на специален вид батерия, която е заземена в другия си полюс...
Този електрет е постоянен магнит вътре в сферата... Същинското съдържание на Шапелеровия електрет освата тайна, но друг електрет е бил изобретен от професор Мототаро Егучи (Mototaro Eguchi). Състои се от карнаубски восък и смола, вероятно също така съдържа и малко пчелен восък. Пази се в силно електрическо поле, докато бавно се пече, докато не се втвърди.
Преди да продължим към това как евентуално е работело това устройство, важно е да се отбележи, че този апарат силно наподобява един друг, наречен "Камбаната", открит от Ник Куук и неговите изследователи, за което говорим по-долу. Още повече, ще видим, че вземайки предвид цялото множество на тези странни намотки, сфери и Камбани, все повече ще си изграждаме представата за устройства, появили се от две известни катастрофи на НЛО след войната.
Намотката или устройството на Шапелер
Нека сега се върнем към устройството на Щапелер и как работи. "Неутралната зона", наречена Стена на Блох в един магнит, където полярността не е нито "север", нито "юг", била от голям интерес и важност за Шапелер. В устройството му се подчертава, че празното пространство между двата магнита съответства на тази Блохова стена от неутралност. Точно тази "неутрална зона" се захранва електрически чрез заземяване, когато устройството започва да функционира. Резултатът е "нов вид" магнетизъм, един светещ магнетизъм, при който, както казва Шапелер, електричеството е стационарно, а магнетизмът се излъчва. При Стената на Блох, "точката на нулев магнетизъм", без въртене и без магнитно обръщане на полюсите, е точката, както теоретизира Шапелер, в която енергията навлиза и се излъчва под формата на гравитация. По този начин, според един интерпретатор, гравитацията е четириполюсна (четири полюса, вместо два полюса), отбутване, излъчвано в 360 градуса.
Бел.прев: Обръщам ви внимание, че в Наръчника по електротехника на Дейвис от 1842г (първият такъв в света) изрично се отбелязва, че Земята има четири полюса, два по-силни и два по-слаби, и това е абсолютно известен факт. Можете да прочетете ->
ТУК, параграф 99, фиг. 35
ТУК можете да гледате лекцията на изключително интересния изследовател на южноамериканската древна култура Морис Котерел "Тайните на Супер-боговете", в която излага научно обоснованото си предположение, че Слънцето има четири магнитни полюса, разположени радиално.
Но най-удивителното от не много известния Шапелер били неговите необичайно революционни, и прозорливи, виждания относно термодинамиката, виждания, заради които, по негово време, щяха да го смятат за побъркан, но които виждания 35 години по-късно се превърнали във вълнуваща нова ера във физическите и химическите изследвания. Става дума за областта на не-равновесната термодинамика и не-равновесните кинетични системи.
Шапелер имал свое мнение по въпроса с Втория закон на термодинамиката. Той твърдял, че има друг и непознат термодинамичен цикъл, който функционира наобратно на Втория закон. За да даде име на идеята си, я нарекъл "Обратна термодинамика". Тя е обратното на Втория закон на термодинамиката, който води до увеличаване на ентропията. Не само, че има увеличаване на порядъка (негентропията) но има и увеличаване на студа! Шапелер... построил своето сферично устройство, най-вече за да демонстрира принципите на своята Обратна термодинамика. То не било устроено като практична машина.
И Шапелер и Шаубергер прилагали физика, основана не на неодушевени безжизнени процеси, физиката която ние познаваме, а основана на одушевени, съзидателни процеси, но вижданията на Шапелер върху термодинамиката били наистина революционни и изпреварвали времето си с няколко десетилетия, докато Илия Пригожин (Ilya Prigogine) не спечелил Нобеловата награда по химия през 1977г именно заради пионерската си работа върху принципа на самоорганизация, очевиден в системите, доведени до състояние на неравновесие. Новата парадигма, отнемаща дъха с простотата си, и въпреки това пълна с огромен потенциал, била просто това, че във физиката равновесието било заменено с не-равновесие, особено при анализата на физични системи.
Бележка от автора: Илия Пригожин и Г. Николис, "Самоорганизация на не-равновесните системи: От разпадащи се структури до подреждане чрез флуктуации", издателство J.Wiley&Sons, Ню Йорк, 1977г.
[
Ilya Prigogine, and G. Nicolis, Self-Organization in Non-Equilibrium Systems: From Dissipative Structures to Order Through Fluctuations, (J. Wiley & Sons, New York) 1977]
1. RAM Четири-вълново смесванеВече споменахме за германските експерименти с прототипни Радаро Поглъщащи Материали (RAM). Според подполковник Томас Биърден (офицер от запаса, САЩ), във въпросните експерименти, които германците провели в края на 1945г, те открили, че радарните вълни, попадащи върху такива не-линейни материали, водели до пораждането на феномена на свръхсветлинна, дължинна "натискаща" вълна. В този процес германците стигнали до физична парадигма, която е на светлинни години отвъд обичайностите на "линейната" физика, която се осъвършенствала в лабораториите на Съюзниците, основно под егидата на Проект Манхатан. Нека прегледаме информацията, сглобена до сега:
(1) Те не отхвърлили концепцията за етера, а вместо това заменили статичната идея от 19ти век с идеята за динамичен етер;
(2) Този етер след това породил силите и частиците от конвенционалната физика чрез различни морфологични комбинации от вортикулярни, въртящи се структури, и по този начин принципният начин на мислене бил не-линеен и, с две думи, чисто топологичен;
(3) Едновременно с това, тези виждания са в синхрон както с окултните доктрини за "първичната материя" или жизнената сила или "Врил" или както някой предпочита да го нарича, така и с построение, наречено Енергия от Нулевото пространство (Свободна Енергия), която е следствие от квантовата механика, една много "германска", "арийска" наука;
(4) Те преследвали екзотични идеи и технологии в неконвенционални комбинации, най-забележителните черти на които могат да се обобщят като съсредоточаване върху:
(а) Пулсирани високоволтови и "фокусиращи" ефекти;
(б) Високоскоростни турбини и други въртящи се устройства;
(в) Не-равновесие;
(г) Апарати на принципа на ограничената апертура;
(д) Изследвания върху радиоактивността и ядрените частици;
(е) Ефектите на температурните екстремуми върху плътността на материята като средство за генериране на огромна експлозивна разрушителна мощ, и най-накрая,
(ж) Употребата на кварц и други кристали за генерирането на някои от тези ефекти.
Бележка от автора: Във връзка с (ж) трябва да си спомним странната реплика на Коршинг във Фарм Хол относно изкуствените рубини.
С тези мисли на ум, сега стигаме до онова, което може би е най-сензационния експеримент, който германците предприели по време на Войната. Устройството било наречено просто "Камбаната", и неговият шокиран и онемял откривател беше Ник Куук.
2. Братството на "Камбаната"През 60-те години направиха един филм с Глен Форд и младия Дъбни Колман, който играеше малката роля на правителствен агент. Филмът беше за едно тайно общество, което действаше задкулисно в американското общество и политика, за да манипулира големите научни умове и така да напрявлява посоката на обществото. Във филма, Форд играе ролята на член на това общество, който си плаща за всички услуги, които тайното общество му е направило, като предава свой унгарски приятел, за да му попречи да се сдобие с ключов академичен пост и титла. неговият приятел се казва доктор Хлавати.
Винаги съм си мислел, че може би този доктор Хлавати от филма не е чак толкова измислен герой, може образа да е базиран на гениалния унгарски физик Ваклав Хлавати (Vaclav Hlavaty), който е опитал да приложи шест-измерно решение на Теорията за унифицираното поле, което убягвало на д-р Айнщайн. Независимо дали тази хипотеза е вярна, може би е интересно да се отбележи, че "Братството на Камбаната" изглежда не е съществувало с друга цел, освен да потиска определени видове изследвания, или най-малкото, да ги държи далеч от публичното внимание.
Не би трябвало да е изненада, тогава, че по времето на Втората Световна война е имало "братство на Камбаната", след като един от най-странните обекти, с които експериментирали германците, бил устройство, известно просто като "Камбаната". Толкова чувствително и тайно било това устройство, че когато било извадено от тайната подземна лаборатория в Долна Силезия непосредствено преди руската окупация на местността, SS разстреляли близо 60-тимата учени - без съмнение по заповед на Камлер - които участвали в разработването на този странен обект.
Камбаната, както изглежда, се състояла от два противоположно въртящи се цилиндъра, и приличала на камбана, в общата си форма. Била висока между 3,5 и 4,5 метра, и била приблизително между 2,7 и 3,7 метра в диаметър. В това устройство било налято непознато лилаво, металически течно вещество, познато само като "Xerum 525" или "Серум 525", явно с цел да бъде механически въртяно с висока скорост, и вероятно и електрически въртяно, от устройството. Резултатът бил, че органичните обекти, поставени в обхвата на полето на Камбаната, бързо се разлагали без загниване, разпадайки се до черна слуз, и накрая, превръщайки се в прах, в рамките на часове, а не за няколко седмици. Толкова силно било полето, породено от Камбаната, че на първия й тест всички участващи техници и учени загинали.
В последствие, Камбаната била привеждана в действие само за една до две минути наведнъж, и била съхранявана под земята в стая, облицована с тухли и керамичен фаянс, който на свой ред бил покрит с дебели гумени плоскости. След всеки тест гумените плоскости били изгаряни, а концентрационни роби измивали стаята със саламура. Когато на Куук му била показана инсталацията, в която се била помещавала Камбаната, също така го информирали за високата й консумация на електричество.
Какво е бил мистериозния "Xerum 525"? Когато за първи път прочетох за това вещество, което трябвало да се съхранява в цилиндри с оловна обшивка, първо си помислих, че звучи като радиоактивен изотоп на живака, или може би някакъв друг радиоактивен материал, в някакъв вид разтвор. Наскоро се появиха твърдения относно качеството на така-наречения "червен живак" или живачен антимонатен оксид да излъчва неутрони, за него се предполага, че може да служи за детонатор на термоядрени бойни глави без нуждата да се детонира атомна бомба, и сам по себе си е мощен конвенционален експлозив. Каквото и да е било мистериозното вещество, явно е, че е било силно радиоактивно, и че германците са го подлагали на силни механични и електрически ротации, за да изучат породените полеви ефекти, ефекти, които съветниците на Куук могли да опишат само като "торсионни" полета. Някои съвременни физици смятат, че тези полета имат директна връзка с изучаването на гравитацията, и времето.
Бележка от автора: В тази връзка може би е интересно да се отбележи, че в годините точно преди издаването на книгата на Ник Куук, добре известния автор на хорър-трилър научна фантастика (чиито жанр и стил е толкова характерно неповторим), Дийн Кунц (Dean Koontz), издаде роман, наречен "Светкавица", и в сюжета му става дума за военновременен германски експеримент с машина на времето, която, по случайност (?) се състоеше от въртящи се цилиндри!
Близо до подземния тестови бункер на Камбаната германците били построили голяма бетонова конструкция, подобна на Стоунхендж, в чиито колони имало куки от висококачествена стомана, очевидно тестово скеле за нещо, което ще да е било екстремно мощно тягово устройство.
Какво се случило с Камбаната? Никой не знае. Като Камлер, тя напълно изчезва в края на войната, а учените й, както вече споменах, били избити до един от SS, за да се запазят безценните тайни, които те и Камбаната може да са разкрили. Но както ще открием в следващата и последна част от тази книга, Камбаната може отново да се е появила на сцената, и то при много публични, ако не и ексцентрично чудати, обстоятелства.