5. Квантовата холограмаДоказателствата показват, че всеки физически обект (както жив, така и неживящ) има своя собствена уникална резонансна холографска памет и този холографски образ се съхранява в полето за нулева точка (Marcer et al., 1997). Информацията в полето на нулевата точка се съхранява не-локално и не може да бъде смекчена. Освен това тази информация може да се достъпи чрез механизма на резонанса. Тази информация, нейното съхранение и нейният достъп се наричат колективно "Квантова холограма" (QH).
Можем да мислим за квантовата холограма на даден организъм като за нелокализирано хранилище в полето на нулевата точка, което се създава от всички квантови излъчвания на всеки атом, молекула и клетка в организма. Всеки обективен или физически опит, заедно с всяко субективно преживяване се съхранява в нашата лична холограма и ние сме в постоянен резонанс с него. Всеки от нас има свои собствени уникални резонансни честоти или уникална квантова холограма, която действа като "пръстов отпечатък", за да идентифицира нашата не-локална информация, съхранявана в полето с нулева точка. Тъй като историята на събитията за всяка материя непрекъснато се излъчва не-локално и се съхранява в квантовата холограма, самата квантова холограма може да се разглежда като триизмерен изглед / филм, променящ се във времето, който напълно описва всичко за състоянията на обекта, който го е създал. Не само, че всеки от нас има своя уникална Квантова Холограма, но е възможно и за друг да навлезе в части от него чрез резонанс. Ще развием по-пълон тази идея по-нататък в статията.
За да си представите, как резонансът с КХ на даден обект или жив организъм работи, разгледайте следния пример:
Вземете две еднакви китари, настройте съответните струни на всяка китара на едни и същи честоти и ги поставете на противоположните страни на стаята. Сега издърпайте струна на една от китарите и забележете какво се случва със съответната струна на китарата в другия край на стаята. Тя ще започне да вибрира в резонанс с първата китара.
Оказва се, че вибриращите струни на всяка китара ще предизвикат стационарна/стояща вълна. Вибрациите предизвикват вълната да се движи по струната (инцидентна вълна) до точката, където струната е прикрепена към китарата. Вълната ще отрази тази точка (произвеждаща отразена вълна) и ще се върне в обратната посока като огледален образ на инцидентната вълна. Тъй като вълните се срещат, те ще се интерферират помежду си и ще произведат нашата стояща/стационарна вълна, която след това се разпространява във въздуха.
Бележка от екипа: Инцидентна вълна е такава вълна, която преминава през предавателна линия от генериращия източник към товара. Става инцидентна, когато се удари в прекъсвач или друга среда с различни характеристики на разпространение.
Сега добавете трета идентична китара със съответните струни, които също са настроени на еднакви честоти като другите две. Ако съответните струни на всяка от двете китари се издърпат едновременно в една и съща точка на струната, съответната струна на третата китара отново ще започне да вибрира, както преди, но с една малка разлика. Тъй като и двете издърпани струни бяха дръпнати в една и съща точка и по същото време, звуковите вълни, произведени от всяка от тях, ще интерферират конструктивно и ще се подсилят взаимно във въздуха, което води до звукови вълни с по-голяма амплитуда. Така както и преди, струната на третата китара ще започне да резонира отново, но този път с по-голяма амплитуда. Условието, за да се случи това е, че китарите трябва да се намират на подходящи места в стаята, така че звуковите вълни от другите две китари да пристигат на фаза. Резултатът ще бъде, че те ще интерферират помежду си конструктивно. Ако разстоянията са такива, че сигналите пристигат извън фаза и интерферират деструктивно, те могат да се откажат от третата китара.
Сега повторете този процес, като добавяте 4-та китара с правилното разположение и така нататък. При всяко добавяне, амплитудата на резониращата стояща вълна ще продължи да се увеличава (освен ако реагиращата китарена струна не се счупи от голямата амплитуда на вълната, която получава). Тази аналогия на подсилването на резониращата вълна е от особено значение при достъп до информацията, съхранявана в полето на нулевата точка. Колкото по-голяма е амплитудата на стоящата вълна, толкова по-лесно е за друг обект да резонира с нея.
Аналогията на китарите е подобна на това, как се съхранява информацията в квантовата холограма с ZPF. Защото мозъкът работи като квантов компютър. Мозъкът прави това чрез създаване на резонанс с микротубулите, разпръснати в мозъка, настроени на същата честота като стоящите вълни със същата честота, разположени в ZPF. Както споменахме преди, всеки макромащабен физически обект в природата има своя уникална квантова холограма. Той съществува в 4D пространствено-времевата реалност и е не-локална информационна структура, която никога не изчезва. И най-важното е, че носи цялата история за физическия обект, или, в случая на живите организми, цялата субективна и обективна реалност, преживяна от този организъм. Цялата тази информация за обекта се съдържа в амплитудата, честотите (например дължини на вълните) и във фазовите връзки на тези вълни от излъчващата единица. Може би най-важен е фактът, че информацията, съхранена в КХ, може да се възстанови чрез процеса на резонанс не само с организма, който го е създал, но и с други организми, ако са "настроени" към него. Това се случва най-често при хората, между които има силни емоционални връзки.
Бележка от екипа: Фриц Шпрингмаер разкрива чрез практиката си, че колкото и фрагментирано да е съзнанието на един Монарх-роб, "мозъкът някак си винаги знае, какво му е било причинено и направено". Фриц нарича тази част от човека "ядро" и твърди, че то явно не може да бъде унищожено, затова целта на програминга, който робът приема, е това ядро да бъде много добре скрито зад многобройни слоеве от вътрешни пречки, заблуди, и "лоши сектори" в паетта на жертвата, много подобно на кабалистичното схващане за злото (
Клипот).
В психотерапията винаги е било известно, откакто съществува психологията, че най-сигурният и успешен начин за лечение на съзнанието на умствено болните е установяването на пълноценни социални връзки с други хора. Колкото по-емоционални и дълбоки връзки има болния с друг човек, толкова по-сигурно е неговото подобряване.
Обърнете внимание, че ние не твърдим, че всички ние сме виртуални същества, живеещи в "буквална" холографска реалност като интерферентни модели на холографската повърхност на природата. Ние всички сме истински същества, живеещи в много реално материално съществуване, състоящо се от материя, енергия и информация, точно както го преживяваме. Също така квантовата холограма не е за откриването на някакъв нов вид фини енергии като "élan vital", чи или прана, предложени от много хора през цялата история. Нито става дума за многоизмерни теории, нито за живот в други измерения, различни от нормалното ни 4-измерно пространство-време. Но това означава, че сега имаме механизъм, който да опише как умът може да манипулира материята.
Квантовата холограма е модел за това, как работи реалността. Подобно на всички модели, тя ни дава възможност да правим прогнози и да създаваме интерпретации за това, как функционира природата. Можем да тестваме тези прогнози, за да утвърдим и прецизираме модела, и може би някой ден дори да проектираме, изградим и използваме технологии, които изпълняват различни аспекти на прогнозите на модела. Този модел, обаче, трябва да бъде усъвършенстван, тъй като все повече информация става достъпна и нашето разбиране се подобрява. И най-важното е, че моделите са предмет на тълкуване въз основа на нашите предишни знания и опит.
Нашият модел за КХ изглежда обяснява много ефекти, включително аспекти на ума, паметта, потока на съзнанието, различни фактори, влияещи върху здравето, психичните събития, колективното несъзнателно състояние на Юнг, акашския запис и други явления, които възникват от резонанса с КХ. Преди откриването на квантовата холография нямахме механизъм да моделираме или отчитаме тези явления, да не говорим за трансфер на информация между обектите, които тези ефекти предполагат.
Вярваме, че КХ се подкрепя от експериментални доказателства, които предполагат, че тя е и модел, който описва основата на съзнанието. Тя обяснява, как живите организми използват информацията, която познават. Тя издига ролята на информацията в природата до същия фундаментален статут като този на материята и енергията.
Всъщност КХ изглежда като вграден огромен механизъм за съхранение и извличане на информация в природата и такъв, който се използва от самото начало на времето. Това би насърчило КХ като теория, която може да обясни, как цялото творение учи, коригира се и се развива като самоорганизираща се, взаимосвързана цялостна система. Тъй като законите на природата изглеждат еднакви във Вселената, няма причина, тя да не се прилага и за извънземното съзнание.
6. Квантова Холограма: Приложения и ИзводиСега ще разгледаме някои преди това необясними феномени и ще опишем, как те могат да бъдат обяснени с квантовия холографски модел. След това ще се опитаме да опишем някои от значимите последствия на тази теория.
Преди да започнем, нека накратко да обобщим информацията в тази статия. Ние описахме, как КХ описва истински природен феномен, който е валидиран в лабораторията. Ние постулирахме, че това е описание на реалността, което се основава на математическия формализъм (например теоретичен модел) за това, как природата прилага и използва информацията, паметта, възприятието, вниманието и намерението. Освен това предлагаме КХ да обяснява много явления в природата, за които преди това не са били известни адекватни механизми за описание. Това е особено вярно при отчитането на прехвърлянето на информация между материални обекти или между обекти и тяхната среда.
КХ предлага хипотеза и убедителни доказателства, които обясняват, как живеят земните организми и как използват информацията. По този начин дава на информацията същия фундаментален статус във Вселената, каквито имат материята и енергията. Освен това, когато енергията, материята и информацията се използват в процесите, КХ ни води до самата основа на съзнанието. Така че, може би най-дълбоката импликация на всичко е, че моделът на КХ дава основа за обяснение, как цялото творение учи, коригира се, развива се, като в известен смисъл е осъзнато за себе си. С други думи, КХ описва Вселената като самоорганизираща се взаимосвързана съзнателна холистична система.
Предполагаме, че механизмът за съхранение на квантовата холограма се намира в полето на нулева точка (ZPF). Това поле е повсеместно, вездесъщо, нелокално, не може да бъде отслабено, продължава неограничено (например никога не губи кохерентност), може да съхранява неограничени количества информация и всяка част от него да съдържа код за цялото, точно както прави холограмата. За него може да се мисли не само като за механизъм за съхранение на информация в природата, но и като за механизъм за трансфер на информация в природата. Информацията за КХ се съдържа в амплитудата, честотите и фазовите връзки на основните интерферентни модели (interference patterns) от излъчените кванти. Тази информация се излъчва и абсорбира от всички обекти и съществува в четиримерна пространствена / времева реалност. КХ се прилага за всички мащаби – от най-малката субатомна частица до най-големите структури в космоса и се осъществява при всички температури (дори до абсолютна нула). Съществува едновременно под класическите описания за това, как се обменя информация между неживите обекти, и под нормалните пет сетива на живите организми.
За живите организми, КХ се отнася до вътрешните и вътрешните комуникации между клетките, органите и органните системи и най-накрая между организмите, както и с по-голямата околна среда, както бе предложено от Lipton (2005), Sheldrake (1981) и няколко други. То се отнася за всички живи организми на земята, както и за всички биологични единици, които съществуват в космоса. Независимо дали е абиотична или биотична, цялата история на събитията от всяка материя навсякъде във вселената от микро мащаба до макро мащаба непрекъснато се излъчва не локално чрез последователни квантови емисии. Тази история също така се ре-абзорбира отново и взаимодейства с цялата друга материя и ZPF чрез обмен на квантова информация.
Механизмът на КХ се отнася за всички клетки на човешкото тяло (приблизително 50-100 трилиона) и отговаря на въпроса, как всички тези клетки си сътрудничат и работят заедно, за да направят цялото човешко същество. Въпреки че активно си сътрудничат, хиляди клетки умират непрекъснато всяка секунда; толкова много, че в течение на една седмица тялото ще има милиарди нови клетки и все пак ти оставаш себе си със същите спомени, същата функционалност и същите отличителни черти. Как се случва това?
![](https://www.radionz.co.nz/assets/news/154629/eight_col_40318484_l.jpg?1528931613)
Всяка от нашите клетки съдържа един и същ генетичен план на ДНК и е ясно, че това ДНК и въздействията от околната среда упражняват огромно влияние върху развитието и функционирането на нашите клетки. Но клетките не са само подчинени на ДНК; те също така поддържат хомеостаза, като комуникират и си сътрудничат едновременно с много други клетки на тялото и с информацията, която получават от околната среда. Голяма част от тази междуклетъчна сигнализация има електро-химичен характер, но биолозите все още се борят с някои аспекти на механизмите, използвани при този трансфер на информация. Трудно е да си представим, как 100 трилиона клетки могат да останат в хармония чрез бавния процес на електро-химична сигнализация, особено при времена на голямо бедствие, когато е застрашено оцеляването на целия организъм и / или се изискват изключително бързи и координирани отговори.
Първенството на ДНК като основен план за даден организъм отдавна е основната догма в биологията. Вече съществуват много убедителни доказателства, че всички организми на земята, от растения до бозайници, придобиват характеристики чрез взаимодействието си с околната среда и след това могат да предадат тези характеристики на потомство си (Lipton 2005). Този процес се нарича "епигенетично наследство". Създаде се ново поле в биологията, наречено епигенетика, представляващо изследване на механизмите, чрез които средата влияе върху клетките и тяхното потомство, без да променя генетичните кодове. Това принуждава учените да преосмислят еволюционната теория и да се върнат към дните на Ламаркската еволюция. Теорията на Ламарк, разработена 50 години преди Дарвин, предполага, че еволюцията се основава на взаимодействието между организмите и тяхната среда. Това взаимодействие дава възможност на тези организми да предадат адаптациите, необходими за оцеляването, когато средата се промени.
Липтон заявява, че "резултатите от Проекта Човешки Геном (
Human Genome Project) принуждават биолозите да признаят, че вече не могат просто да използват генетиката, за да обяснят защо хората са на върха на еволюционната стълба на Земята. От това усилие се оказа, че няма голяма разлика в общия брой гени, открити при хората, и тези, открити в примитивни организми ". И така, откъде идва информацията, която определя кои сме ние? Липтон продължава да твърди, че "клетъчните съставки са втъкани в сложна мрежа от връзки за пренасочване, обратна връзка и обратна комуникация и че хиляди научни изследвания през годините системно показват, че ЕМ сигналите засягат всеки аспект от биологичното функциониране".
Бележка от екипа: За повече информация,
"Ефекти на ел. и магнитните полета върху живите организми"
![](https://dr282zn36sxxg.cloudfront.net/datastreams/f-d%3A81d6b4382e04dd4eac4367df9d3535b185c3707f83bce31b073c106e%2BIMAGE%2BIMAGE.1)
Как функционира този механизъм? Може ли Квантовата Холограма да даде обяснение? В допълнение към ДНК и влиянието на околната среда, във всички земни живи организми междуклетъчната комуникация е особено критична при ембрионалното развитие. От едно оплодено яйце ембрионът се дели хиляди пъти и всеки път се произвеждат идентични потомствени клетки, наречени стволови клетки. Тогава в някаква критична точка, когато ембрионът достигне определен размер, се случва наистина чудо. Клетките започват да се диференцират и образуват групи от подобни клетки, които в крайна сметка ще станат всички високо специализирани тъкани и органи, които съставят човешкото тяло. От цялата маса на недиференцираните клетки, съставляващи ембриона, как конкретна стволова клетка внезапно знае, че трябва да се превърне в сърдечна клетка, чернодробна клетка, неврон и т.н.? Ясно е, че в някои случаи диференциацията е резултат от електро-химична сигнализация от непосредствено заобикалящите клетки. Тази обмяна със сигурност е необходима и предоставя информация, как клетката трябва да се промени, за да се изрази правилно и да се превърне в правилния тип клетка на правилното място и в точното време. Възможно ли е обаче това сигнализиране само по себе си да не е достатъчно, за да обясни пълното развитие на ембриона в цялостен организъм?
Рупърт Шелдрейк (Rupert Sheldrake) (1997) изследва този проблем и предлага теория, наречена "Хипотеза за Формираща Каузалност" (Hypothesis of Formative Causation). Тя дава алтернативно обяснение на това, как се развива структурата и формата (морфологията) на даден организъм. В неговия модел, развиващите се организми се оформят от полета, които съществуват вътре и около тях, а тези полета съдържат формата и очертанията на организма. Той предполага, че всеки вид има свое информационно поле и във всеки организъм има полета, вгнездени в полета. Всички тези полета съдържат информация, получена от предишни изразявания на същия вид организми.
Освен това той заявява, че ”структурата на полето има кумулативна памет, основана на това, което се е случило с вида в миналото. Тази идея се отнася не само до живите организми, но и към протеиновите молекули, кристалите, дори към атомите. За кристалите, например, теорията би могла да каже, че формата, която кристалът приема, зависи от нейното характерно морфично поле. Освен това, морфичното поле е по-широк термин, който включва както полето на формата, така и полето на поведението.”
Според Шелдрейк, природата формира навици (например спомени) и с течение на времето тези навици укрепват и влияят върху поколенията. По същия начин, други навици атрофират с течение на времето поради липса на продължителна употреба. Всъщност Шелдрейк не е сам в предлагането на такъв механизъм. Великият психолог Карл Юнг предложи "колективното несъзнавано", което представлява огромен информационен магазин, съдържащ целия религиозен, духовен и митологичен опит на човешкия род. Според Юнг тези архетипи съществуват от древни времена и са наследени там, където съществуват дълбоко с човешката психика и оказват силно влияние върху мислещия ум. По подобен начин, Пиер Теяр дьо Шарден (Pierre Teilhard de Chardin) предложи концепцията за "ноосферата", която представлява колективното съзнание на човешкия вид, което се проявява от взаимодействието на човешките умове. Де Шардeн твърди, че, докато индивидиге и глобалното общество се развиват в по-сложни мрежи, ноосферата се развива заедно с нея.
В санскритската и древна индийска култура има концепция за Акаша. Акашовите записи са описани като всепроникващ фундамент, съдържащ не само цялото познание за човешкия опит, но и цялата история на Вселената. Нашите нормални пет сетива нямат достъп до тази информация, но могат да станат достъпни чрез духовни практики като медитация. През последните няколко години Ласло (Laszlo) (2004) популяризира и теория, наречена А-полето, съдържащо много аспекти, много подобни на концепциите, описани в тази статия. Всички тези понятия предполагат механизъм, много подобен на нашето описание на КХ.
7. Резонанс и Квантова ХолограмаКаквото и да е наименованието на този механизъм, ние твърдим, че основното средство за достъп до трансцендентна информация е чрез процеса на резонанс. Не забравяйте, че тъй като природните закони действат навсякъде във вселената, няма причина да мислим, че КХ не да се отнася за биологичните единици навсякъде във Вселената. При по-висшите организми с мозък, способността на мозъчната структура за паралелна обработка води до възможност за едновременна резонация с информация в КХ в невероятен диапазон от честоти. Това е показано на
Фигура 4, където са изобразени ефектите, произтичащи от различни степени на резонанс с КХ.
Фигура 4. Резонансен Спектър
Най-простата форма на резонанс (квантовото заплитане) е показана в лявата страна на графиката. Премествайки се надясно, виждаме явления, които се проявяват с нарастващите степени на резонанс и честоти. Включихме няколко явления в тази графика като опитност извън тялото (ОИТ / OBЕ) и прераждането, но както скоро ще видим, обясненията ни за тях се основават на теорията за КХ и изискват различна интерпретация от тази, която често се среща в популярните литература. Накрая ще опишем степените на резонанса, заедно с техниките за постигането им.
Както вече посочихме, информацията не е нищо повече от това, което се съдържа в моделите на материята или енергията. Значението, което се извлича от тези модели, се развива в съзнанието и се основава на предишен опит (например знание и памет). С други думи, всички събития са предмет на тълкуване и на свой ред се основават на предишните преживявания и вярвания. Колкото повече знания и опит сме придобили, толкова по-близо ще бъде тълкуването на дадено събитие до истинската действителност.
Промяната на убежденията, особено когато те не са основани на знанието, а се основават на вярата, е съвсем друг въпрос. Например в колониална Америка повечето хора са свързвали гръмотевиците и мълниите със зли духове. По онова време, очевидното решение на проблема е било да се отблъснат злите духове чрез звъна на църковни камбани. Излишно е да се каже, че това не е било много ефективно. Повече от няколко души с добри намерения са били изтребени с електрически ток, докато са били в камбанарията, за да бият камбаната. Сега знаем, че концепцията за злите духове е напълно неточна, че и гръмотевицата и светкавицата са само резултат от електростатично разреждане между атмосферата и земята. Как стигнахме до това разбиране? Ние разработихме разбирането и убежденията си, като проучихме и научихме, как природата наистина работи чрез тестове, наблюдение и експериментиране (спомнете си експериментите на Бен Франклин с хвърчилата, за които учихме в началното училище).
Бележка от екипа: Бенджамин Франклин е известен още с просветителската си дейност и с множеството известни цитати, както и със своите експерименти с електричеството. Сред изобретенията на Франклин са затворената фурна, медицинският катетър, гръмоотводът, плавниците и бифокалните очила.
8. Експериментални доказателстваСега ще опишем някои от експериментите, тестващи концепцията за не-локалност и направените открития. Съществуват значителни експериментални доказателства, макар че някои от тях са противоречиви, които предполагат, че простите организми възприемат и отговарят на нелокална информация. В областта на експериментите с хора, резултатите също са доста смесени за голяма част от последните 75 години. Все пак метаанализът на Radin (1997) и независимият анализ на Utts (1991) на голям и подходящ спектър от експерименти показва убедителна статистика, че възприемането на не-локална информация съществува и е реално.
Мета-анализите са нов инструмент, който се превърна в основен за науки като екология, психология, социология и медицина. Същността на метаанализата е, че резултатите от групи от предишни експерименти се анализират чрез статистически методи, които комбинират резултати от различни съществуващи проучвания, които разглеждат набор от свързани изследователски хипотези.
Може би, ако имаше по-голям набор от експериментални доказателства за прости форми на живот, биха се появили подобни резултати в резултат на мета-анализ. Невъзможността да се възпроизвеждат резултатите в добре конструирани експерименти не доказва, че феноменът (особено в областта на едва доловимите феномени на съзнанието) липсва, а по-скоро показват наличието на скрит механизъм, който не може да бъде измерен чрез класическо измерване. Понякога непоследователните резултати могат да бъдат обяснени чрез директни нелокални ефекти или ефекти, дължащи се на експериментатора. Тези ефекти са резултат от неволно повлияване на резултатите от експеримента, причинени от очакванията, вярванията или предразсъдъците от страна на експериментатора.
Schmiedler (1972) изолира ефекта на "овцата / козата" ("овца" е етикет за вярващите, а "козата" е етикет за невярващите в психически експерименти) в експериментите с хора още преди десетилетия. Статистическите резултати от експерименти с телепатия зависят от субективното пристрастие на експериментаторите и / или участниците в експеримента. С други думи, 100% грешни отговори биха били толкова статистически значими, колкото 100% коректни отговори при такива тестове, а освен това биха изменили на съзнанието или намерението на субекта, докато само случайните резултати биха били неубедителни. Серия от експерименти на Schlitz (1997), изследващи намерението, ясно демонстрира, че пристрастността към експеримента (намерението) е повлияла на резултата дори при ”двойно слепи експерименти”. Следователно, в изследванията на едва доловимите области на ума и съзнанието, пристрастията, вярата и намерението определено имат ефект.
Липсата на съществуваща теоретична структура в класическата наука, която да потвърждава всеки тип възприятие на не-локална информация, и по-малко да подтвърждава, че пристрастността, вярата или намерението имат нелокален ефект, е достатъчно, за да се отчетат аномалните резултати в много научни експерименти. Преобладаващата догма на класическата наука срещу всеки вид не-локални действия на ниво макромащабна реалност не е възпрепятствала провеждането на успешни експерименти. Понякога тази догма става причина за отхвърлянето на положителни резултати като аномалии, с дефектен дизайн или открита измама. Ако съществуваше правилна теория за нелокалността, повечето от тези случаи резултатите биха били приемливи.
Радин (2006) описва поредица от експерименти, проведени през втората половина на 20-ти век върху редица психични явления, които показват, че експериментаторите получават много повече корелации, отколкото може да се очаква случайно. Мета-анализи на изследвания на генератори на случайни числа (RNG), подложени на психокинетично (ПК) намерение показват преимущество срещу вероятност от 35 трилиона към едно върху цялата база данни. Този анализ, последван от десетилетна дълга серия от експерименти на Дън и Джан (1988 ) в Принстънския университет, предостави поразително доказателство, че човешките субекти могат да причинят статистически изкривени резултати в механичните процеси, които обикновено се считат за управлявани от произволни процеси. Подобно проучване на Радин с Ganzfeld мета-анализ показва резултати с коефициент на вероятност от 29 х 1018 към едно (например едно към 29 000 000 000 000 000 000). Радин продължава да описва няколко други проучвания, които показват подобни резултати.
Радин е открил също, че публиката, която гледа на сценични изпълнения, изкривява резултатите от генератори на случайни числа, по време на периоди на високо емоционално съдържание в представлението. В експеримент с широкообхватна аудиторията той записва резултата на генератори на случайни числа по време на телевизионните предавания за процеса за убийство О Джей Симпсън. Повечето телевизионни новини покриват това събитие на живо в продължение на седмици с милиони зрители. Отново, резултатите от генераторите на случайни числа, настроени да наблюдават това събитие, са изкривени и съответстват на емоционалните върхове по време на съдебната драма и на броя на хората, които гледат. Подобен ефект беше отбелязан на 9/11/2001 по време на бедствието в Световния търговски център в Ню Йорк.
Тезата в експериментите в Принстън е, че намерението на участниците създава не-случайни ефекти. В експериментите на Радин резултатите не са били резултат от намерението, тъй като участниците не са знаели за експеримента, но неговата хипотеза била, че концентрираното внимание е отклонило системата от случайност към по-голям ред. Тези резултати показват, че вниманието и намерението осигуряват тясно корелирани резултати и че случайността може да не е свойство на природата, но това, което се възприема като произволен шум в системата, може да бъде съзнание, което в този момент не е в резонанс с конкретната сетивна система.